-De venter kanskje besøkende? -Overlærer Arnholm. Han er i byen.
-Var ikke han huslærer her? -Jo. Det er derfor vi vil flagge.
-De er maler? -Har De lyst til å se på?
Hva sa de?
-Jeg heter Lyngstrand. -Ballested.
Det er fjorden inne mellom øyene.
-En mann av faget? -Maler? Nei.
Jeg skal bli billedhugger.
Skulpturkunsten er jo også en flott kunst. Har De vært lenge hos oss?
En 14 dagers tid.
-For å nyte badelivet? -Jeg skulle komme meg til krefter.
Men det er ikke farlig. Bare litt trangpustethet.
-De skulle snakke med en lege. -Jeg tenkte å spørre doktor Wangel.
-De har bodd lenge her? -I ti år.
Jeg kom med et teaterselskap. Vi kom i finansielle vanskeligheter.
Men jeg ... Jeg ble, og det har jeg stått meg nokså godt på.
-God morgen. -God morgen.
Unnskyld meg et øyeblikk.
-Kjenner De familien her? -Ikke videre.
-De skulle kultivere bekjentskapet. -Jeg hadde tenkt å gjøre et besøk.
En sånn visitt. Jeg ville bare finne en anledning.
Dampbåten er kommet. Kanskje noen av de nyankomne har bruk for meg.
Jeg er også frisør. Man må vite å akklimatisere seg i diverse fag.
Skulle De få bruk for noe innen frisørkunsten, -
- skal De spørre etter danselærer Ballested.
Eller formann i Hornforeningen. Vi har konsert i aften. Farvel.
Og De skal være velkommen.
-De våget Dem innenfor i dag? -Ja. Jeg tok meg den frihet å ...
-Har De gått morgentur? -Nei.
-Badet? -Ja. Jeg så Deres mor.
-Hvem? -Deres mor.
-De så ikke fars båt? -Nei.
Han har vært i sykebesøk på øyene.
Her var det riktig staselig med blomster.
-Som om det var høytidsdag i huset. -Det er det også.
-Det er visst Deres fars gebursdag? -Nei. Mors.
-Deres mors. -De skal vel hjem og få Dem frokost?
Ja, jeg skulle ...
-De lever visst godt på hotellet? -Nei. Det ble for dyrt.
-Nå bor jeg hos madam Jensen. -Hvilken?
Jordmoren.
Farvel. Når De får tid og lyst, må De endelig se innom og hilse på far.
Og på oss andre.
Far!
Her har dere meg.
-Har Arnholm kommet? -Ja. Han kommer hit i formiddag.
-Sikkert. Her er det jo festlig. -Har vi ikke fått det pent i stand?
-Er vi alene i huset? -Ja. Hun er nede og ...
Mor er og bader.
Vil dere ha alt dette stående sånn hele dagen? Flagget heist også?
Vi har gjort det for Arnholms skyld. Når slik en god venn kommer ...
-Han som har vært Bolettes lærer. -Ja, dere er meg to fine ...
Det er vel naturlig at vi erindrer henne som ikke lenger er iblant oss.
Men allikevel. Jeg liker ikke det her. Dette at vi hvert år ...
Hva skal man si? Det kan vel ikke gjøres annerledes.
Se han som kommer der. Det er visst overlæreren.
-Er den halvgamle fyren Arnholm? -Så min santen er det ikke han.
-Velkommen på gamle tomter. -Tusen takk skal De ha.
Der har vi barna. De to skulle jeg neppe ha kjent igjen.
Jo, kanskje Bolette. Bolette skulle jeg nok ha kjent.
Det er jo åtte-ni år siden De så henne sist.
Her er mangt forandret i den tid.
Jeg synes egentlig ikke det. Jo, trærne har vokst atskillig til.
Og nå har De to store, gifteferdige døtre i huset.
-Gifteferdig er vel bare den ene. -Nei, hør på far.
-Skal vi ikke hente sodavann og saft? -Jo.
-Og så litt konjakk, kanskje. -Skal det være konjakk også?
-Bare litt. Om noen skulle ville ha. -Da, så.
Hilde. Gå ned på kontoret med kofferten.
Det er en prektig ... To prektige pikebarn som har vokst opp for Dem.
Jeg er overrasket over Bolette. Hilde også.
-Akter De å bli boende her? -Det blir visst til det.
Her er jeg jo født og båren.
Her har jeg levd lykkelig med henne som gikk bort fra oss så tidlig.
Og nå lever jeg her lykkelig med henne jeg fikk i stedet.
-Ingen barn i deres annet ekteskap? -Vi fikk en gutt for to-tre år siden.
Men han beholdt vi ikke lenge. Han døde fire-fem måneder gammel.
-Er ikke Deres hustru hjemme? -Jo. Hun er nede og bader.
Det gjør hun hver eneste dag. Hva slags vær det så er.
Hun har vært så nervøs de siste par år. Av og til.
Jeg blir ikke klok på hva som er i veien med henne.
-Å gå i sjøen er hennes liv og lyst. -Det kan jeg huske.
De kjenner jo Ellida fra den tid De var lærer ute i Skjoldviken.
Jeg traff henne når jeg var ute og så til hennes far.
Tiden der ute har satt sine dype spor i henne.
Folk her i byen kaller henne "fruen fra havet".
Snakk med henne om gamle dager. Det vil hun ha godt av.
Har De noen grunn til å tro det?
-Der har vi havfruen. -Gudskjelov at jeg ser deg igjen.
-Når kom du? -For en liten stund siden.
Vil du ikke hilse på en gammel bekjent?
Velkommen. Unnskyld at jeg ikke var hjemme.
Så festlig småpikene har ordnet alt for Deres skyld.
Vi staser jo ikke sånn opp til hverdags.
Så kvelende hett her er. Kom heller hit.
Du får underholde vår venn alene. Jeg må kle meg om.
-Vi skal nok vite å fordrive tiden. -Det stoler jeg på.
På gjensyn, da.
Synes De ikke man sitter godt her?
Det kalles mitt lysthus. Her sitter jeg om dagen.
-Med småpikene? -De holder til på verandaen.
-Og Wangel? -Han går fra og til.
Snart er han hos meg, snart hos barna.
Alle parter finner seg best ved det. Vi kan gå over til hverandre.
Når vi synes vi har noe å si.
Det er lenge siden nå. Ute på fyret, mener jeg.
Ja, godt og vel ti år siden.
Minst av alt hadde jeg trodd at jeg skulle få se Dem her som fru Wangel.
Den gang levde jo ennå småpikenes første mor. Deres riktige mor.
Jo. Men jeg hadde aldri tenkt at dette her skulle komme i stand.
Ikke jeg heller. Den gang.
Wangel er jo så bra, så hederlig. Så god og snill mot alle mennesker.
Men han må da være himmelvidt forskjellig fra Dem?
-Det er han også. -Hvordan kunne ...?
-Jeg kan ikke forklare det. -Har De betrodd Deres mann om meg?
Om det forgjeves skritt jeg en gang ...
At De kan tro noe slikt. Ikke et ord har jeg sagt.
Bare at jeg holdt svært av Dem.
At De var den beste og mest trofaste venn jeg hadde der ute.
-Hvorfor skrev De aldri til meg? -Jeg tenkte det gjorde Dem vondt -
-å høre fra en som ikke kunne komme Dem i møte.
-Det var å rippe opp i noe pinlig. -De kan ha rett i det.
-Hvorfor skrev De aldri selv? -Etter et sånt avslag?
Har De tenkt på noen annen forbindelse?
Jeg er forblitt trofast mot mine erindringer.
La de erindringene fare. De skulle tenke på å bli en lykkelig ektemann.
Da De gjorde det forgjeves skritt, kunne jeg ikke svare annerledes.
De hadde ikke annet å by meg enn godt vennskap.
-Mitt sinn var den gang annetsteds. -Den gang?
-Jeg tror knapt De kjente Wangel. -Det er ikke ham jeg snakker om.
Jeg minnes ikke et menneske jeg kunne tenke meg at De ville feste Dem ved.
Det var jo så galt, alt sammen. Men jeg var bundet den gangen.
Om De ikke var bundet, ville da Deres svar falt annerledes ut?
Da Wangel kom, falt svaret annerledes ut.
Hva skal det tjene til å fortelle at De var bundet?
-Jeg må ha noen å betro meg til. -Deres mann vet ikke noe?
Jeg tilsto fra først av at mitt sinn hadde vært annetsteds.
Vi har aldri rørt ved det siden. Det var galskap.
Så gikk det over styr igjen straks. Ja, det vil si ...
-På en måte. -Bare på en måte? Ikke helt?
Jo. Det er ikke sånn som De tenker.
Her kommer besøk. Er det småpikene De ser etter?
Dem selv. De har gitt meg lov til å besøke Dem.
-De er alltid velkommen. -Takk. Og da det er fest i huset ...
Derfor vil jeg overrekke fru Wangel denne.
Er det ikke best at De gir dem til overlæreren?
Jeg kjenner ikke den fremmede. Jeg kommer i anledning gebursdagen.
Det er ingen fødselsdag her i dag.
Jeg trodde ikke det var så hemmelig. At det er fruens fødselsdag.
Jeg spurte frøknene om blomstene og flagget, og så sa frøken Hilde:
I dag er det mors fødselsdag.
Mors?
Når den unge mannen vet det, fru Wangel ...
-Når De nå en gang vet det, så. -Må jeg få gratulere.
Mange takk.
Det med min fødselsdag skulle være en hemmelighet.
-Ja, og ikke for oss uinnvidde. -Nei. Ikke for de uinnvidde.
Jeg skal ikke nevne det til noen levende sjel.
De ser bedre ut.
Neste år får jeg kanskje komme ned til Syden.
-Min velgjører lovet å hjelpe meg. -Hvordan fikk De fatt på ham?
Jeg var til sjøs med et av skipene hans.
-De har hatt lyst til sjøen? -Nei.
Men da mor var død, lot far meg gå til sjøs.
Vi forliste på hjemreisen og det var godt for meg.
For slik fikk jeg mitt knekk.
Jeg lå lenge i det kalde vannet. Så måtte jeg begi sjøen.
Det var en stor lykke, for knekk er jo ikke særlig farlig.
Nå kan jeg bli billedhugger.
Hva vil De modellere? Havmenn og havfruer?
Jeg vil prøve på å gjøre et stort verk. En sånn gruppe.
-Hva skal gruppen forestille? -Noe jeg selv har opplevd.
Jeg tenkte det skulle være en ung sjømannskone som ligger og sover.
-Ikke noe mer? -Jo. En figur til. En gestalt.
Hennes mann, som hun har vært troløs mot. Han druknet i havet.
-Druknet? -På sjøreisen.
Så har han kommet hjem allikevel. Nå står han og ser på henne.
Så drivende våt som de drar en opp av sjøen.
-Jeg kan se det levende for meg. -Det skulle være noe De har opplevd.
-Jeg har opplevd dette. På en måte. -Opplevd at en død mann ...
Dette må være noe for Dem. Noe med havstemning i.
Hvem var det?
Da vi skulle seile hjem fra Halifax, måtte vi legge båtsmannen etter oss.
Så fikk vi en amerikaner isteden. Denne nye båtsmannen ...
Amerikaner?
Han fikk lånt en bunke gamle aviser.
Han ville lære seg norsk, sa han.
Så en kveld i overhendig vær ... Jeg lå til køys.
Båtsmannen hadde forstuet foten sin. Så satt han og bladde i et blad.
Og så gir han et brøl ifra seg.
Han er kritthvit i ansiktet. Så gir han seg til å mase bladet sammen.
Plukker det i tusen små stykker. Det gjorde han ganske stille.
-Sa han ingenting? -Ikke straks.
Litt etter sa han til seg selv: Giftet seg, med en annen mann.
-"Mens jeg var borte." -Sa han det?
Hva skjedde mer?
Så kommer det underlige, som jeg aldri skal glemme.
Han la til, ganske stille:
Men min er hun, og min skal hun bli.
Meg skal hun følge, om jeg så skal hente henne -
- som en druknet mann fra svarte sjøen.
Det sa han med slik makt at han måtte være mann for å gjøre det.
De vet ikke hvor det er blitt av den mannen?
Vi forliste Jeg kom i livbåten.
Styrmannen gikk i lettbåten. I den var amerikaneren og to mann til.
-Fra dem har man ingenting hørt? -Ingen verdens ting.
Men nettopp derfor vil jeg prøve å gjøre et kunstverk av det.
-Jeg kan se det så levende for meg. -Jeg også.
Her er så kveldende lummert. La oss oss gå ned til Wangel.
Takk for meg. Det skulle bare være et lite besøk.
Som De vil. Farvel.
Og takk for blomstene.
Takk for blomstene.
Jeg ser at det gikk Dem til hjertet.
Men det er ikke annet enn De måtte være forberedt på.
At noen kunne komme igjen?
Er det den forstyrrede billedhuggerens skipperhistorie?
Er det dette snakket om den døde mannen?
Jeg trodde De pintes fordi det i lønn feires familiefest.
At Deres mann og hans barn lever et erindringsliv De ikke har del i.
Jeg har ingen rett til å kreve min mann helt og alene for meg.
Selv lever jeg også i noe som de andre står utenfor.
Er det sånn å forstå? De holder egentlig ikke av Deres mann?
Jo. Av hele mitt sinn har jeg kommet til å holde av ham.
Det er det som er så forferdelig, så utenkelig og uforståelig.
Her har dere meg. Frank og fri ...
Nå skal det smake å få seg et godt glass kjølende til livs.
-Nei, så deilige blomster. -Disse har jeg fått av Lyngstrand.
-Har han vært her nå igjen? -Han kom i anledning fødselsdagen.
Det bestet!
Ja, ser du ...
Kom, så setter vi mine blomster sammen med de andre.
Jeg vil også være med og gjore stas på mors fødselsdag.
-Hun er da snill allikevel. -Apekattstreker.
Hun bare later som for å tekkes far.
-Hvorfor skal vi løpe fra Lyngstrand? -Jeg kan ikke utstå å gå så langsomt.
-Kryper oppover. -Du vet hvor dårlig han er.
-Tror du det er svært farlig? -Ja.
-Han var hos far i ettermiddag. -Det er noe med lungene.
-Han blir ikke gammel, sa far. -Sa han det?
-Akkurat som jeg har trodd. -Ikke la deg merke med noe.
Nå har Hans fått kravlet seg opp.
Syns du ikke du kan se på ham at han heter Hans?
Har De fått Dem parasoll?
Deres mor sa jeg skulle bruke den som stokk.
Er de der nede ennå?
Deres far gikk inn i bevertningen, og de andre hører på musikken.
-De er nok svært trett nå. -Ja, jeg syns jeg er noe trett.
Vet du at det skal være dans på musikkplassen?
-De syns det er morsomt å danse? -La ham få puste ut.
Jeg ville gjerne danse. Bare jeg kunne.
-Har De aldri lært det? -Nei. Jeg kan ikke for brystet.
For det knekket De sier De har. Er De bedrøvet fordi De har det knekket?
Nei. Alle blir så snille og vennlige og godgjørende mot meg.
-Og så er det jo ikke farlig heller? -Nei. Det forsto jeg på Deres far.
Så går det over straks De kommer ut og reise.
-Se her. -Tusen takk. Det er altfor snilt.
-Der kommer de. -Bare de vet hvor de skal bøye av.
-Nå går de galt. -Jeg skal løpe ned og vise dem.
-De blir bare trett igjen. -Nedover går det glatt.
Nå hopper han også. Tenker ikke på at han skal oppover igjen.
Hvis Lyngstrand fridde til deg, ville du ta ham?
Hvis han ikke hadde hatt knekket og ikke snart skulle dø?
-Det var bedre du tok ham. -Nei. Han eier jo ikke et grann.
-Hvorfor gir du deg så av med ham? -For knekkets skyld.
-Du ynker ham ikke for det. -Nei. Men det er så fristende.
Å se på ham. Få ham til å fortelle at det ikke er farlig.
At han skal få reise utenlands og bli kunstner.
Alt det går han og tror på. Og er så sjelefornøyd.
Så blir det ikke til noe likevel. For han får ikke leve så lenge.
Det syns jeg er så spennende.
Endelig. Arnholm liker nok ikke å stige til værs.
Håret begynner å falle av ham. Og han har rynker ved øynene.
At du kunne være så forelsket i ham.
Jeg husker jeg gråt fordi han hadde sagt at Bolette var et stygt navn.
Nå går "fruen fra havet" og prater med ham, ikke med far.
-Har de et godt øye til hinannen? -Du skulle skamme deg.
-Nå var det så godt imellom oss. -Å nei. Det blir det aldri.
Hun passer ikke for oss, og ikke vi for henne.
Skulle ikke undre meg om hun ble gal en vakker dag.
Hennes mor ble jo gal. Hun døde som gal. Det vet jeg.
Der ute ligger det.
Der ute ligger havet.
-Storartet. Praktfull utsikt. -De har aldri vært her før?
Nei. I min tid var her knapt fremkommelig.
-På Loskollen er det også storartet. -Skal vi gå dit bort, Ellida?
Nei takk. Ikke jeg. Men gå dere andre.
Da blir jeg hos deg.
-Har De lyst til å gå med oss? -Gjerne.
-Er det vei dit opp også? -God, bred vei.
-Så bred at to kan gå arm i arm. -Skal vi prøve om hun sier sant?
-Skal vi også? -Under arm?
Gjerne for meg.
Dette er riktig løyerlig. For det ser ut som om vi var forlovet.
De har visst aldri promenert med en dame under armen for.
La oss snakke litt sammen.
-Om hva? -Om deg. Og om vårt forhold.
-Det kan ikke bli ved sånn. -Hva skulle komme i stedet?
Full fortrolighet. Samliv mellom oss, som før.
-Jeg tror jeg forstår deg. -Det gjør du ikke.
Skal du føle deg trygg og lykkelig, må det være et helt og fullt forhold.
Du er ikke skikket til å være en manns annen hustru.
Nå står det klart for meg.
Barnas minnefest ... Du så i meg en slags medskyldig.
En manns erindringer kan jo ikke utslettes. Ikke mine, iallfall.
-Det vet jeg. -Men du tar feil.
For deg står det som om barnas mor var levende ennå.
At mitt sinn er delt mellom deg og henne. Den tanken opprører deg.
Derfor er det at du ikke kan eller vil leve med meg som min hustru.
Nå har jeg endelig sett inn i det. Helt til bunns.
-Tro bare ikke det. -Jeg vet godt at det er mer.
Vet du at det er mer?
Fjellene her tynger deg. Her er ikke lys nok, ikke vid himmel nok.
Nei. Natt og dag, vinter og sommer er den over meg.
-Lengselen etter havet. -Derfor får du komme hjem igjen.
Vi flytter. Ut til det åpne havet.
Tenk aldri på det. Du kan aldri leve lykkelig noe annet sted enn her.
Tror du jeg kan leve lykkelig her uten deg?
Men jeg er jo her. Og jeg blir her. Du har meg.
Har jeg deg, Ellida?
Her har du alt det du lever og ånder for.
Det får gå som det kan. Vi flytter.
-Hva tror ville vi vinne ved det? -Du ville vinne fred i sinnet igjen.
Knapt nok. Og du selv? Hva ville du vinne?
-Jeg ville vinne deg igjen. -Det kan du ikke.
Nei. Det kan du ikke.
Det er jo nettopp det forferdelige.
Går du med slike tanker, er det ingen annen redning enn bort herfra.
Så får jeg si deg alt like ut.
Ulykkelig skal du ikke gjore deg for min skyld.
Når det ikke kan hjelpe oss allikevel.
Da du kom ut til meg på fyret og spurte om jeg ville tilhøre deg, -
- snakket du om ditt første ekteskap. Det hadde vært så lykkelig.
-Det var det også. -Det tror jeg nok.
Det er ikke derfor jeg nevner det nå.
Jeg var også oppriktig mot deg. Jeg sa jeg hadde holdt av en annen.
Det var kommet til en slags forlovelse mellom oss.
-En slags? -Ja. Noe sånt.
Det varte så kort. Han reiste. Så gjorde jeg det siden forbi.
Hvorfor ripper du opp i dette? I grunnen kom det ikke meg ved.
Jeg har aldri spurt deg om hvem han var.
Nei. Du er jo alltid så hensynsfull.
Jeg kunne jo omtrent si meg navnet selv.
I Skjoldviken var det ikke mange å gjette imellom.
-Det var vel bare en eneste en? -Du tror det var Arnholm?
-Var det kanskje ikke ...? -Nei.
Da står min forstand stille.
Kan du huske at det en gang kom inn et amerikansk skip til Skjoldviken?
Ja. Det var der jeg fant kapteinen drept i kahytten.
Jeg obduserte liket. Understyrmannen var nok den som hadde drept ham.
-Det kan ingen si. -Hvorfor druknet han seg ellers?
Han druknet seg ikke. Han reiste oppover med en nordfarer.
Det er med den understyrmannen jeg har vært forlovet.
-Hva er det du sier? -Ja. Sånn er det. Det var med ham.
Gå hen og forlove seg med en ... Et vilt fremmed menneske?
-Hva het han? -Den gang kalte han seg Friman.
-Senere i brevene, Alfred Johnston. -Hva vet du ellers om ham?
At han gikk tidlig til sjøs og hadde fart på lange reiser.
-Ellers ingenting? -Vi kom aldri til å snakke om sånt.
-Hva snakket dere da om? -Mest om havet.
Om storm og stille, og mørke netter ved havet.
Havet på glitrende solskinnsdager snakket vi også om.
Men mest om hvaler. Og springerne.
Og selene som ligger ute på skjærene i middagsvarmen.
Om måkene. Og ørnene. Og alle de andre sjøfuglene.
Det sto for meg som om sjøfuglene og sjødyrene var i slekt med ham.
Og du selv?
Jeg syntes nesten jeg kom i slekt med dem, jeg også.
-Og så forlovet du deg med ham? -Ja.
-Han sa jeg skulle gjøre det. -Skulle? Hadde du ingen vilje selv?
-Ikke når han var i nærheten. -Kom du ofte sammen med ham?
Ikke ofte. En dag var har han ute og så seg om i fyrtårnet.
Da ble jeg kjent med ham. Så traff vi hverandre en gang iblant.
Så kom dette opp med kapteinen, og så måtte han reise.
Det var tidlig i grålysningen. Jeg fikk en seddel fra ham.
Jeg skulle komme ut til ham på Brattholmen. Straks.
-Du gikk? -Jeg kunne ikke annet, syntes jeg.
Så fortalte han meg at han hadde stukket ned kapteinen om natten.
-Det sa han selv? Like ut? -Ja.
Han hadde bare gjort det som rett og riktig var.
-Du trodde ham? -Ja. Men reise måtte han jo.
Da han skulle si farvel, tok han opp en nøkkelhank -
- og en ring han alltid bar. Av meg tok han også en liten ring.
Så sa han at nå skulle vi to begi oss sammen til havet.
Og så kastet han nøkkelhanken med ringene så langt han kunne.
-Ut i dypet. -Du gikk med på det?
Jeg syntes det var som det skulle være. Men gudskjelov reiste han.
-Og da han vel var borte? -Jeg kom snart til besinnelse igjen.
Skjønte hvor meningsløst det hadde vært.
Du nevnte brev. Du har altså hørt fra ham?
Ja. Først et par linjer fra Arkhangelsk.
Han ville til Amerika og oppga hvor jeg kunne sende svar.
Gjorde du det?
Jeg skrev at alt måtte være forbi. At han ikke skulle tenke på meg mer.
-At jeg aldri mer ville tenke på ham. -Skrev han allikevel igjen?
-Ja. Han skrev igjen. -Hva svarte han?
Ikke et ord om at jeg hadde brutt med ham. Jeg skulle vente på ham.
Når han kunne ta imot meg, skulle jeg få vite det.
-Så skulle jeg komme til ham straks. -Ville ikke slippe deg?
Nei. Jeg skrev til ham igjen. Det samme som før. Eller enda sterkere.
-Så ga han seg? -Å nei.
Det var nytteløst. Jeg skrev aldri mer.
-Og hørte ikke fra ham? -Jo. En gang fra California.
En gang fra Kina. Det siste var fra Australia.
Han ville til gullminene. Siden har han ikke latt høre fra seg.
Den mannen har hatt en uvanlig makt over deg. Men nå er det jo forbi.
Nei. Det er ikke forbi. Det vil aldri bli forbi. Aldri i dette livet.
Vil du dermed si at du aldri har kunnet glemme den fremmede mannen?
Jeg hadde glemt ham. Men så var det som om han kom igjen.
Det var omkring tre år siden. Kanskje mer.
Mens jeg gikk og ventet barnet.
-Går dere her ennå? -Vi skal ned og danse.
Vi kommer snart, vi også.
Kom da, Hans.
-Vent. Skal De også danse? -Jeg tror ikke jeg tør.
Best De er forsiktig. Hvor lenge er det siden De gjorde den reisen?
-Den reisen De fortalte om? -Godt og vel tre år siden.
-Eller litt mer. Vi forliste i mars. -Ikke la meg oppholde Dem.
-Gå, De. Men ikke dans. -Nei. Bare se på.
-Hvorfor spurte du ham om reisen? -Johnston har vært om bord.
Det er jeg ganske viss på. Han fikk vite at jeg hadde giftet meg.
I samme stund kom det over meg ...
-Redselen? -Ja.
Plutselig ser jeg ham lys levende foran meg. Eller litt til siden.
Han ser aldri på meg. Han bare er der.
-Hvordan ser han ut? -Som da jeg så ham sist.
-For ti år siden? -Ja.
Tydeligst ser jeg hans brystnål, med en stor, blåhvit perle i.
Perlen ligner et dødt fiskeøye. Det liksom stirrer på meg.
Du er sykere enn jeg trodde. Sykere enn du selv vet av.
Hjelp meg. Det trekker seg mer og mer sammen om meg.
Slik har du gått uten å betro deg til meg.
Det kunne jeg jo ikke. Ikke for nå, da det er nødvendig for din skyld.
Hadde jeg betrodd deg dette for, måtte jeg også ha betrodd deg -
- det uutsigelige. Nei, si ingenting. Bare en ting til, og så ikke mer.
Hvordan skal vi forklare dette gåtefulle med barnets øyne?
Jeg forsikrer deg at det bare var innbilning.
Barnet hadde samme slags øyne som andre normale barn.
Det hadde ikke det. Barnets øyne skiftet farge etter sjøen.
Når fjorden lå i solskinnsstille, var barnets øyne deretter.
I stormvær også. Jeg så det nok, om du ikke så det.
-Jeg har sett slike øyne for. -Når?
Ute på Brattholmen, for ti år siden.
Barnet hadde den fremmede mannens øyne.
Nå forstår du vel hvorfor jeg aldri mer tør leve med det som din hustru?
Hva skal jeg gjøre?
Som lege må De vite det bedre enn jeg.
Om De visste hvor vanskelig det er for en lege å dømme riktig om en syk.
Og dette er jo ikke noen alminnelig sykdom.
-Hvordan har hun det? -Hun virker ganske rolig.
Det er noe det er umulig å komme på det rene med.
Så er hun jo så foranderlig, så uberegnelig. Så skifter det.
Det følger vel av hennes sykelige sinnstilstand?
Det er henne medfødt. Ellida hører til havfolket.
De der ute ved det åpne havet er liksom et folk for seg selv.
Som om de levde havets eget liv. Bølgegangen. Ebbe og flo også.
Både i deres tanker og fornemmelser.
Og så lar de seg aldri omplante.
Det var en forsyndelse mot Ellida å flytte henne hit. Jeg visste det.
Men jeg holdt så av henne. Tenkte på meg selv.
Så uforsvarlig egenkjærlig var jeg.
Enhver mann er egenkjærlig under slike omstendigheter.
Jeg har vært det siden også.
Jeg burde gjort mitt beste for å utvikle hennes tankeliv.
Men det er aldri blitt noe av. Jeg har ikke hatt fremferd til det.
Jeg ville helst ha henne slik hun var.
Men så ble det verre og verre. Jeg visste ikke hva jeg skulle finne på.
Derfor skrev jeg og ba Dem komme.
Jeg trodde Ellidas hjerte hadde hengt ved Dem en gang.
At det hang ved Dem ennå. At det ville gjøre henne godt å se Dem.
Det var Deres hustru De mente, som gikk og ventet på meg?
-Ja, hvem ellers? -Nei. De har rett.
Jeg forsto det ikke.
-Nei. Jeg var jo rent på villspor. -Og De sier De er egenkjærlig?
Jeg torde ikke vrake noe middel når det kunne lette hennes sinn en smule.
Uff. Der kommer han. Din overlærer.
-Min? -Ja, min har han aldri vært.
Sitter De alene? Er ikke Deres mor her?
Nei.
-Hvordan står det til med henne? -Vet ikke. Jeg glemte å spørre.
-Hva er det for bøker De har her? -En plantelære og en jordbeskrivelse.
-Leser De den slags? -Når jeg får tid.
-Jeg må ta meg av husstellet. -Deres stemor, hjelper ikke hun Dem?
Nei. Jeg måtte stå for det da far var alene. Så er det blitt slik siden.
Like stor leselyst har De fremdeles?
Jeg vil jo vite litt beskjed om verden.
Da jeg leste med Dem, sa Deres far at De skulle få studere.
Han sier så meget. Men når det kommer til stykket ...
Det er ingen riktig fremferd i far.
Men De har snakket med ham om det?
-Nei. -Det skulle De.
-Hvorfor gjør De ikke det? -Det er ikke fremferd i meg heller.
Så har jo far så liten tid til å tenke på meg og min fremtid.
Han er så jo opptatt av Ellida. Jeg mener at han og min stemor ...
-Desto bedre å komme vekk. -Ja. Jeg må tenke på meg selv også.
Prøve å komme inn i en stilling. Når far faller fra, har jeg jo ingen.
Stakkars far. Jeg gruer for å reise fra ham. For fars egen skyld.
-Deres stemor blir hos ham. -Ja. Men hun er ikke skikket til -
- det mor hadde sånt grep på. Det er så mangt denne ikke ser.
Eller ikke bryr seg om. Jeg vet ikke.
Stakkars far. Han er svak på mange måter.
Og hun er ute av stand til å støtte ham.
Det er han visst selv noen skyld i.
Far vil se glade ansikter rundt seg. Det skal være solskinnsvær i huset.
Derfor er jeg redd han gir henne medisin hun ikke har godt av.
Hun er så underlig iblant. Men det er urimelig at jeg skal gå her hjemme.
Jeg har da plikter mot meg selv også.
-Har De vært ute og spasert? -Ja. En lang, herlig tur med Wangel.
Nå skal vi ut og seile.
-Hva er det for et skip? -Det store engelske.
Det skal lenger innover i fjorden.
Og så utover igjen. I morgen.
Ut på det åpne havet. Tenk å få være med.
Har De aldri fått gjøre noen storre sjøreise?
Bare sånne små farter her inne i fjorden.
-Vi får ta til takke med landjorden. -Der hører vi også egentlig hjemme.
Dersom menneskene fra først av hadde vent seg til å leve livet på havet, -
- i havet, hadde vi vært ganske annerledes fullkomne enn vi er.
Bedre og lykkeligere.
Jeg har mang en gang talt med Wangel om dette.
Han mener at det kunne nok være.
La gå. Men skjedd er skjedd.
Vi er kommet på gal vei og er blitt landdyr istedenfor havdyr.
-Det er for sent å rette på feilen. -Der sier De en sørgelig sannhet.
Jeg tror menneskene aner noe sånt selv.
Går og bærer på det som på en hemmelig anger og sorg.
Jeg har ikke inntrykk av at menneskene er så tungsindige.
Jeg synes de fleste ser livet lyst og lett. I stille, ubevisst glede.
Den gleden ... Den er som gleden over de lange, lyse sommerdøgn.
Den bærer minnelsen om kommende mørketid over seg.
Og det kaster sin skygge over menneskegleden.
Liksom drivskyen kaster sin skygge over fjorden. Der lå den så blå ...
Du skulle ikke gi deg av med slike tanker.
Det er dumt av meg. Hvorfor kommer ikke Wangel? Han lovet meg det.
Men han har visst glemt det. Kan ikke De prøve å finne ham for meg?
Si at han må komme straks. For nå kan jeg ikke se ham.
Når han ikke er til stede, er det som om jeg glemmer hvordan han ser ut.
-Som om jeg mister ham. -Jeg er redd han er om bord i skipet.
Han pleier å se om det er bekjente med. Så er det restaurasjon om bord.
-Vel møtt, Ellida. -Å, kjære. Kommer du endelig?
Ja. Endelig. En gang.
Hvem er De?
-Søker De noen her? -Det kan du vel forstå.
-Hvem ser De etter? -Men jeg ser da vel etter deg.
Begynner du endelig å dra kjensel på meg? Jeg kjente deg straks, Ellida.
-Se ikke sånn på meg. -Vær ikke redd.
-Hva vil De meg? -Jeg lovet å komme straks jeg kunne.
Reis.
Kom aldri mer hit. Jeg har skrevet at alt var forbi mellom oss.
Jeg ville komme før, men kunne ikke. Nå kunne jeg endelig.
-Hva er det De vil meg? -Jeg er kommet for å hente deg.
De må jo vite at jeg er gift. Likevel er De kommet for å hente meg.
-Vil du kanskje ikke? -Se ikke sånn på meg.
-Jeg spør om du ikke vil. -Jeg verken vil eller kan.
Jeg tør ikke heller.
Rør meg ikke. Kom ikke hit til meg.
Du må ikke være så redd for meg. Bare ikke redd.
Ellida?
-Frels meg, om du kan. -Ellida? I Guds navn.
-Ser du ham ikke? -Hvem er De?
-Kjenner du ham? -Det er jo ham. Han du vet.
Hva kan De ville min hustru? De vet vel at fyrvokterens datter er gift?
Det har jeg visst i over tre år. Jeg var på vei hjem til deg.
Da kom jeg over en gammel avis. I den sto det om vielsen.
Det med ringen ... Det var også en vielse. Hadde du glemt det?
-Ikke se sånn på meg. -Når De nå kjenner forholdene ...
Hva har De egentlig her å gjøre?
Jeg lovet Ellida å komme så snart jeg kunne, og hun lovet å vente på meg.
-Han slipper meg aldri. -Har hun fortalt Dem om ringene?
Det skulle gjelde som en vielse.
-Jeg vil ikke. Se ikke sånn på meg. -De må være forstyrret -
- hvis De tror De kan bygge noen rett på slike barnestreker.
Noen rett i den mening De tar det, har jeg jo ikke.
De tror ikke De kan ta henne fra meg med makt? Mot hennes vilje?
Vil Ellida være med meg, så må hun reise frivillig.
De må være sinnsforvirret. Gå Deres vei.
Det er på tide å gå om bord igjen.
Jeg har holdt det ord jeg ga deg. Så får du betenke deg til i morgen.
Her er ingenting å betenke. Kom Dem av sted.
Nå drar jeg innover i fjorden. I morgen kommer jeg igjen.
-Du får vente på meg her. -Kom aldri mer igjen.
Skulle du bli til sinns og følge med, så får du holde deg reiseferdig.
For reiser du ikke med meg i morgen, er det hele forbi.
-For bestandig? -Kan aldri gjøres om igjen.
Du får aldri se meg mer. Da er jeg som død for deg.
For bestandig.
Tenk altså nøye over hva du gjør.
Farvel. I morgen kommer jeg og henter deg.
Frivillig, sa han. Frivillig skulle jeg reise med ham.
Nå er han borte. Og du får aldri se ham mer.
-Han kommer igjen i morgen. -La ham komme.
-Deg skal han i alle fall ikke møte. -Tro aldri at du kan hindre ham.
I morgen, sa han.
Eller aldri.
Skulle han komme igjen, står det i vår makt å gjøre ham uskadelig.
Da skal han bøte for drapet på kapteinen.
Vi vet ingenting om det drapet. Ingenting.
-Han har jo tilstått det for deg. -Sier du noe, nekter jeg alt.
Ikke sperr ham inne. Han hører til på det åpne havet.
-Vi har sett amerikaneren. -Hvor kjenner De den mannen fra?
Jeg har fart til sjøs med ham.
Han er visst kommet hjem for å hevne seg på sin troløse sjømannskone.
Skjønner du noe? Jeg begriper ikke et ord.
-I morgen, altså. -Og så aldri mer.
Den mannen er som havet.
Hvordan forklarer De den makt den mannen har over henne?
Det er sider ved denne sak som ikke lar seg forklare.
-Noe uforklarlig? -Iallfall inntil videre.
-Tror De på sånt? -Jeg verken tror eller benekter.
Men hennes påstand om barnets øyne ...
-Det med øynene tror jeg ikke på. -La De merke til mannens øyne?
-De fant ingen likhet? -Ellida hadde jo snakket om den.
Jeg vet ikke om jeg kunne se uhildet på ham.
Men at uro kom over henne da han var på hjemreisen?
Det kom ikke så plutselig som hun påstår. Det har vært spor lenge før.
Om De kunne skifte oppholdssted, flytte ...
Hun vil ikke. Hun tror ikke det ville være noen nytte i det.
Dessuten kan jeg ikke forsvare for småpikene å flytte ut i en avkrok.
De må leve på et sted hvor det er utsikt til å få dem forsørget.
-Tenker De allerede på det? -Jeg må da tenke på det også.
For Bolette behøver De kanskje ikke å være så bekymret.
Jeg undres hvor hun ... Hvor de har gått hen.
Kjenner De noe nærmere til den unge mannen?
Lyngstrand? Slett ikke.
Synes De om at han går og driver med småpikene?
-Det har jeg ikke lagt merke til. -Slikt burde De ha et lite øye med.
-Kan De også tegne? -Ja. Når jeg har mønster for meg.
Så er det ikke riktig kunst. Kanskje De kunne lære kunst?
Hvis De kunne få være sammen med en ekte kunstner?
-Kunne jeg lære av ham? -Ikke på alminnelig måte.
Det ville kommer over Dem litt etter litt, som ved et underverk.
Har De tenkt nærmere ... Har De tenkt alvorlig over ekteskapet?
Nei.
Jeg tenker ofte over slike ting. Mest over ekteskapet.
Og så har jeg lest om det i atskillige bøker.
Ekteskapet må være et slags underverk.
-At kvinnen blir sin mann lik. -Får hans interesser?
Men hans evner, da? Anlegg og ferdigheter?
Kanskje det også.
Alt han har lest eller tenkt seg til, skulle gå over på hans hustru?
Det også, ja. Litt etter litt.
Kanskje en mann kunne bli sin hustru lik?
Nei. En mann har et kall å leve for. Det er det som gjør en mann så sterk.
-Hver eneste en? -Jeg tenkte mest på kunstneren.
-Synes De en kunstner skal gifte seg? -Finner han noen han holder av, så.
-Han skulle jo leve bare for kunsten. -Det kan han da.
-Hva skal hun leve for? -For hans kunst.
En kvinne må da føle seg lykkelig ved det.
Lette arbeidet for ham ved å være om ham og pleie ham godt.
Når jeg er borte, og det er jeg jo snart ...
-Ikke tro noe så trist. -Det er ikke trist.
Jeg reiser jo om en måneds tid til Syden.
Vil De da en gang imellom tenke på meg?
-Ja. Det lover jeg. -Hellig og dyrt?
Hellig og dyrt. Det fører visst ikke til noen verdens ting.
Det ville være deilig å vite at De gikk og tenkte på meg.
-Hva så, da? -Det vet jeg jo ikke riktig.
-Ikke jeg heller. -Det kunne vel skje et underverk.
Og så, om noen år, når jeg kommer hjem som berømt billedhugger ...
Der kommer overlæreren.
-Holder De av Deres gamle lærer? -Ja. Han er så hjelpsom.
Er det ikke underlig at han ikke har giftet seg?
Han har vært lærer for nesten alle de unge pikene.
Man gifter seg da ikke med ens lærer.
Det var en stor ulykke for oss begge at vi to skulle komme sammen.
Og det kunne ikke bli annet enn ulykke etter måten vi kom sammen på.
Det nytter ikke lenger at vi går og lyver for hverandre.
Eller skjuler sannheten iallfall. For sannheten er at du kom og kjøpte meg.
Sier du kjøpte?
Jeg solgte meg til deg. Du kunne ikke bære tomheten i ditt hus.
-Du så deg om etter en ny hustru. -Og en ny mor for barna.
Du visste ikke om jeg dugde. Du hadde bare sett meg et par ganger.
Og så fikk du lyst på meg.
Jeg sto der, hjelpeløs, helt alene. Det var rimelig at jeg slo til -
- da du tilbød deg å forsørge meg for livstid.
Jeg spurte om du ville dele med meg og barna det jeg kunne kalle mitt.
Det gjorde du. Men jeg skulle ikke tatt imot. Ikke solgt meg selv.
Heller det usleste arbeide, heller de fattigste kår -
- i frivillighet, og etter eget valg.
Har de fem-seks år vi har levd sammen vært uten verd for deg?
Det livet vi to lever, er i grunnen ikke noe ekteskap.
-Det er sant. Det liv vi nå lever. -Ikke for heller. Aldri.
Ikke fra først av. Det første kunne blitt et ekteskap.
-Hvilket første? -Mitt. Med ham.
Et frivillige løfte er like bindende som en vielse.
La meg få lov å reise fra deg. Gi meg lov.
Det blir ikke til annet likevel, ikke etter den måten vi kom sammen på.
Altså ikke vunnet deg gjennom samlivet heller.
Om jeg kunne holde av deg som jeg så gjerne ville. Som du fortjener.
Men jeg føler ... Det kommer aldri.
Skilsmisse altså? Det er en lovformelig skilsmisse du vil ha?
Det er ikke formene jeg bryr meg om.
Jeg vil at vi skal bli enige om i frivillighet å løse hverandre.
-La handelen gå om igjen. -Nettopp. La handelen gå om igjen.
Har du tenkt over hvordan livet vil arte seg for deg og meg?
Det jeg ber om, er jo det viktigste. Gi meg fri, gi meg min frihet igjen.
La meg få frist til å samle meg til en beslutning.
Og overvei hva du gjør.
Her er ingen tid å spille. Jeg må ha min frihet denne dag.
-Det er i dag han kommer. -Kommer? Han?
-Hva har han med dette å gjøre? -Jeg vil stå frem for ham.
-I full frihet. -Og hva tenker du så å gjøre?
Jeg vil ikke skyte meg inn under at jeg er en annen manns hustru.
At jeg intet valg har. Da var det jo ingen avgjørelse.
-Du snakker om valg, i denne sak? -Ja.
Valg må jeg ha. Valg til begge sider.
Jeg må kunne la ham reise alene. Eller også følge ham.
Forstår du hva du sier? Følge ham? Gi din skjebne i hans hender?
Jeg ga da min skjebne i dine hender. Og det uten videre.
La så være. Men han, en vilt fremmed, et menneske du kjenner så lite til?
Deg kjente jeg enda mindre. Allikevel fulgte jeg med deg.
Du visste sånn noenlunde hva slags liv du gikk til. Men hva vet du her?
Ikke engang hvem han er. Eller hva han er.
Det er sant. Og det er nettopp det grufulle.
Det er derfor jeg synes jeg må inn i det.
Hva forstår du da egentlig med det grufulle?
Det som skremmer. Og drar.
Mest drar, tror jeg.
-Du er i slekt med havet. -Det er det grufulle også.
Jeg har aldri kjent deg helt. Det begynner å gå opp for meg nå.
Derfor skal du også gi meg fri. Jeg er ikke den du tok meg for.
Nå kan vi skilles i forståelse. Og i frivillighet.
Det var kanskje best for oss begge om vi skiltes.
Men jeg kan ikke allikevel.
Du er for meg som det grufulle. Det dragende. Det er det sterkeste i deg.
Jeg har rett og plikt til å verge deg.
Det er ikke vold og makt utenfra som truer meg.
Det grufulle ligger dypere. Det er dragningen i mitt eget sinn.
Jeg kan styrke deg til å stride imot.
-Hvis jeg ville stride imot. -Vil du ikke det?
Det er jo det jeg selv ikke vet.
-I kveld er all ting avgjort. -Ja. Avgjørelse for hele livet.
-Og så, i morgen ...? -I morgen ...
Kanskje min rette fremtid da er forspilt.
Et liv i frihet forspilt. For meg. Og kanskje også for ham.
-Elsker du den fremmede mannen? -Hva vet jeg?
For meg er han det grufulle. Det er hos ham jeg synes jeg hører til.
I morgen har han reist. Da er ulykken avvendt.
Da vil jeg løse og slippe deg. Vi lar handelen gå om igjen.
-I morgen ... Da er det for sent. -Barna.
La oss skåne dem inntil videre.
-Vi har lagt planer. -Vi vil ut på fjorden i kveld og ...
Vi har også lagt planer. I morgen reiser Ellida ut til Skjoldviken.
Ellida vil hjem igjen. Hjem til havet.
-Reiser du ifra oss? -Hva er det med deg?
Ingenting. Bare reis du!
Du reiser også ut til Skjoldviken.
-Kanskje en gang imellom. -Og hit til oss ...
Ser jeg også. Kjære barn. Det må så være.
Hva er det med Hilde? Hun var så forstyrret.
Har du aldri merket hva Hilde har gått og tørstet etter?
Like siden du kom i huset? Ett eneste kjærlig ord fra deg.
God aften, herr doktor. God aften, frue.
-Skal det være musikk i kveld også? -Hornforeningen akter å la seg høre.
Vi spiller for engelskmannen.
-Er han i sikte? -Han kan være her når som helst.
I kveld er det siste reisen. Så kommer han ikke mer.
Snart er den søte sommertid forbi. Snart lukker alle sunde, -
- som det heter i sørgespillet. Trist å tenke på.
I uker og måneder er vi sommerens glade barn.
Det blir hardt å forsone seg med mørketiden. Men kun i begynnelsen.
For mennesket akklimatiserer seg. Ja, så menn gjør de så. Spill opp.
Du får ikke lov til å velge.
Valget kan du aldri hindre.
Du kan forby meg å reise, du kan holde meg tilbake med makt.
Men at jeg velger, innerst inne i mitt sinn, -
- velger ham og ikke deg, det kan du ikke hindre.
Her er ingenting som binder meg. Jeg er rotløs i ditt hus.
Barna eier jeg ikke. Eier ikke deres sinn.
Når jeg reiser, har jeg ikke en nøkkel å gi fra meg.
Ikke en beskjed å legge etter meg.
-Så utenfor har jeg vært. -Du har selv villet det så.
Jeg har ikke det. Jeg har bare latt alt være som jeg fant det da jeg kom.
Men noe hevner seg, for nå er det ingen bindende makt, ingen hjelp.
Jeg ser det. Og derfor skal du fra i morgen av få din frihet igjen.
-Få leve ditt eget liv. -Mitt eget liv.
Å nei. Det kom ut av sporet den dagen jeg gikk inn på samlivet med deg.
Om en halv time kommer han jeg sviktet, -
- han jeg skulle holdt fast ved.
Som han har holdt fast ved meg.
Nå kommer han og byr meg for siste gang å få leve livet om igjen.
Mitt eget riktige liv, det livet jeg ikke kan gi slipp på. Ikke frivillig.
Og derfor trenger du at din mann og din lege handler på dine vegne.
Det er stunder jeg synes det ville være redning å ty inn til deg.
Men jeg kan det ikke.
Kom. La oss gå litt. Sammen.
Jeg tør ikke. Han sa jo at jeg skulle vente på ham her.
Du har god tid ennå.
-Hva er det mellom dem i det siste? -Har De merket noe?
Å ja. Har ikke De? De vil bare ikke ut med det.
Det ville være godt for Deres stemor å gjøre den lille reisen.
Flytter hun til Skjoldviken, kommer hun aldri mer hit.
Ikke så lenge Hilde og jeg er i huset.
Kjære Bolette ...
Det er kanskje ikke så lenge for De får komme ut.
-De har snakket med far? -Det har jeg gjort, ja.
Hva sa han?
Deres far er jo så sterkt opptatt av andre ting i disse dager.
-Ja. Det var jo det jeg sa. -Ikke gjør regning med hjelp fra ham.
Det beror på Dem selv om De vil komme ut eller ikke.
Om De skal få komme ut i verden, få lære alt De har lyst til.
Når far verken vil eller kan, så ...
Kunne De ikke ta imot en håndsrekning av Deres gam...
-Av Deres fordums lærer? -Skulle De ...?
Stå Dem bi? Det kan De lite på. Slår De til?
Få komme ut, få se verden. Og få lære noe riktig grundig.
Det kan bli virkelighet. Hvis De bare selv vil.
Kan jeg ta imot slikt av et fremmed menneske?
Av meg, så.
Så skal jeg få leve allikevel. Jeg var redd livet skulle gå fra meg.
Det behøver De ikke engste Dem for. Men si meg oppriktig ...
-Er det noe som binder Dem her? -Nei. Far binder meg på en måte.
-Og Hilde. -Ellers er det ingenting?
-Nei. -Så skal De få reise med meg.
For De har tillit til meg? Og De tor betro Deres fremtid i mine hender?
Kan De tenke Dem noe annet? Min gamle lærer.
-Min lærer i gamle dager, mener jeg. -De er altså fri.
Så spør jeg Dem da om De kunne ville knytte Dem til meg?
For hele livet? Om De vil bli min hustru?
Nei. Det er umulig.
Aldeles umulig.
-Jeg har nok overrasket Dem sterkt. -Kunne De annet enn overraske meg?
Nei. De visste jo ikke at det var for Deres skyld jeg gjorde denne reisen.
I våres fikk jeg brev fra Deres far.
Det brakte meg til å tro at De hadde bevart Deres lærer -
- i mer enn vennskapelig erindring. -Hvordan kunne far skrive noe sånt?
Det var ikke sånn ment. Men jeg levde meg inn i den innbilning.
Når man ikke lenger står i de ungdoms år, -
- gjor en sånn innbilning et sterkt inntrykk. Jeg måtte se Dem igjen.
Si at jeg delte Deres folelser jeg trodde De bar på.
Når De nå vet at det var en feiltakelse ...
Deres bilde vil stå preget av den stemning feiltakelsen satte meg i.
Hva sier De? Kunne De ikke beslutte Dem til å bli min hustru?
Det er umulig. De som har vært min lærer ...
Jeg kan ikke tenke meg å stå i noe annet forhold til Dem.
Når De ikke synes De kan ...
Så blir altså forholdet uforandret. Jeg står naturligvis ved mitt tilbud.
Jeg skal sørge for at De kommer ut.
Deres fremtid skal jeg også sikre. For i meg har De en pålitelig venn.
Alt dette er jo blitt umulig nå.
Etter det De har sagt, etter det svar jeg har gitt Dem.
-Ingen verdens ting kan jeg ta imot. -Vil De la livet gå fra Dem?
Gi avkall på å få se noe av verden utenfor?
Og når Deres far ikke er mer, kanskje stå alene?
Eller måtte gi Dem hen til en mann De heller ikke kunne føle godhet for?
Kanskje det ikke var umulig allikevel.
Ville De unne meg gleden å få hjelpe Dem som en trofast venn?
Det ville vel nå være umulig.
-Ta meg heller ... -De vil bli min hustru?
Hvis De ennå synes at De bør ta meg.
Om jeg synes? Har jeg ennå ikke Deres hjerte, så skal jeg vite å vinne det.
Jeg får se meg om? Få leve med i verden?
-Og få lære alt jeg har lyst til? -Jeg skal selv være deres lærer.
Å vite seg fri? Å komme ut og ikke behøve å engste seg for fremtiden?
De skal se hvor godt og trygt vi to skal komme ut av det med hverandre.
Ja. Jeg tror i grunnen at dette her skal kunne gå.
Alle mennesker parvis. Alltid to og to sammen.
-Han går og frir til henne. -Men hun tar ham ikke.
Hun syns han er blitt så gammel. Hun tror han snart blir skallet også.
Det er en annen hun har lovet å tenke på.
-Bare tenke på? -Mens han er borte.
-Har hun lovet det? -Det har hun lovet meg.
-Ikke si at De vet det. -Nei. Jeg er taus som graven.
Når De kommer hjem, vil De gifte Dem med Bolette da?
Ikke de første årene. Og når jeg kommer så vidt, -
- er hun blitt for gammel for meg.
Men De vil at hun skal tenke på Dem?
Det er nyttig for meg som kunstner. Hun har jo ikke selv noe livskall.
Kan De arbeide fortere på kunstverket når Bolette går og tenker på Dem?
Å vite at en ung, fin og taus kvinne går stille og drømmer om en ...
Det må være så ... Jeg vet ikke ...
Kanskje spennende?
Ja, noe slikt.
De er klok, De. Riktig klok er De.
Når jeg kommer hjem, vil De være like gammel som Deres søster nå.
Kanskje De ser ut som Deres søster. Og har fått samme sinn.
-Ville De ønske det? -Vet ikke. Jo, kanskje.
Men i sommer vil jeg helst at De skal være lik Dem selv.
-Liker De meg best sånn? -Ja.
Som kunstner, liker De at jeg alltid går lyst sommerkledd?
-Ja. -Synes De de lyse fargene kler meg?
Ja, riktig deilig. Etter min smak.
Men hvordan tror De jeg ville ta meg ut i sort?
Sort er jo ikke egentlig for sommertiden.
Forresten ville De visst å ta Dem utmerket ut i sort også.
I sort. Helt opp til halsen. Sorte hansker og et langt slør bakover.
Da ville jeg ønske jeg var maler og skulle male en ung, sørgende enke.
-Eller en ung, sørgende brud. -Det passer De enda bedre til.
-Men De ville vel ikke kle Dem slik? -Vet ikke. Men det er spennende.
Skynd Dem. Kom.
Kommet. Han er her. Jeg føler det.
Gå opp til huset. La meg snakke med ham alene.
Er du reiseferdig?
De ser da at hun ikke er det.
Det er ikke reiseklær jeg spør etter. Ikke fylte kofferter heller.
Alt hun behøver på reisen, har jeg med om bord. Kahytt har jeg også.
Jeg spør om du er rede til å følge meg i frivillighet.
Nå ringer det første gang om bord. Du får si ja eller nei.
Avgjørelse.
For hele livet.
-Aldri kunne gjøre det om igjen. -Aldri.
Om en halv time er det for sent.
-Hvorfor holder De så fast ved meg? -Føler ikke du at vi to hører sammen?
-For det løftets skyld? -Løfter binder ingen.
Mann eller kvinne. Jeg holder fast ved deg fordi jeg ikke kan annet.
-Hvorfor kom De ikke før? -Ellida!
Jeg ser det. Og jeg hører det på deg.
-Det blir meg du velger til slutt. -Min hustru har ikke noe valg her.
Jeg er satt på det til å velge og til å verge for henne.
Hvis De ikke forføyer Dem herfra, vet De da hva De utsetter Dem for?
Jeg vil la Dem sette fast som en forbryter.
-Jeg vet alt om drapet i Skjoldviken. -Det var jeg forberedt på.
Ikke drep ham. Drep heller meg.
Verken deg eller ham. Denne er til eget bruk.
Jeg vil leve og dø som en fri mann.
Du kan holde meg tilbake. Det har du makt og midler til.
Men mitt sinn, mine tanker, alle mine lengsler og begjær ...
Dem kan du ikke binde.
De vil hige ut i det ukjente.
Det jeg var skapt for, og som du har lukket for meg.
Jeg ser det. Skritt for skritt glir du fra meg.
Kravet på det grenseløse og på det uoppnåelige.
Det vil drive ditt sinn inn i nattemørket til slutt.
Jeg føler det. Det er som sorte, lydløse vinger over meg.
Dit skal du ikke komme. Derfor lar jeg handelen gå om igjen.
Nå kan du velge din vei i full frihet.
Mener du det?
Av ditt innerste hjerte? Kan du la det skje?
Ja. Jeg kan det.
Fordi jeg elsker deg så høyt.
Så nær er jeg kommet deg.
Det har årene og samlivet virket.
-Og jeg som så lite har sett det. -Dine tanker gikk andre veier.
Men nå er du løst fra meg og mitt.
Nå kan du velge din vei i frihet.
Og under eget ansvar.
I frihet.
Og under ansvar.
Ansvar også.
Nå ringer det for siste gang. Kom så.
Aldri går jeg med Dem etter dette.
Og aldri reiser jeg fra deg etter dette.
-Altså forbi? -Ja. Forbi for alle tider.
Deres vilje har ikke lenger makt over meg.
For meg er De en død mann som er kommet hjem fra havet.
Og som går dit igjen.
Men jeg gruer ikke lenger for det. Og jeg dras ikke heller.
Farvel.
Fra nå av er De ikke annet enn et overstått skipbrudd i mitt liv.
Ditt sinn er som havet. Det har både ebbe og flo.
Forstår du ikke at forvandlingen kom, at den måtte komme -
- da jeg fikk velge i frihet?
Og det ukjente drar deg ikke lenger?
Jeg har kunnet få se inn i det, få gå inn i det.
Jeg har kunnet få velge det. Derfor kunne jeg også gi avkall på det.
Jeg begynner å forstå deg. Litt etter litt.
Din lengsel etter havet og din dragning mot ham, den fremmede, -
- har ikke vært annet enn uttrykk for et våknende frihetskrav i deg.
Nå kommer du altså til meg igjen?
Ja. Nå kan jeg det. For nå kommer jeg til deg i frihet.
Frivillig. Og under ansvar.
Ellida. Nå kan vi to leve helt for hverandre.
Ja. Og for våre to barn. Dem jeg ikke eier, men som jeg nok skal vinne.
Våre. Takk for det ord.
Se så nyforlovet hun og far ser ut.
-Nå seiler engelskmannen. -Siste reis for i år.
Og i morgen flytter De ut til Skjoldviken.
Det blir ikke noe av. Vi har bestemt oss om igjen.
-Er det sant? -Blir du hos oss allikevel?
Ja, kjære Hilde. I fall du vil ha meg.
Dette var da sannelig en overraskelse.
Ja. Når en en gang er blitt en fastlandsskapning, -
- så finner en ikke veien tilbake igjen. Ut til havet.
Ikke ut til havlivet heller.